Archeologie
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/20/Stone_sculpture_of_celtic_hero.jpg/178px-Stone_sculpture_of_celtic_hero.jpg)
Archeologie (z řečtiny: αρχαίος (archaios) = starý, λόγος (logos) = slovo, řeč) je věda studující minulé lidské společnosti prostřednictvím archeologických pramenů. Mezi ně patří lidské výtvory (artefakty), ale i zbytky přírodního původu, které byly člověkem neúmyslně ovlivněné (ekofakty). V kontrastu k historiografii se tudíž jedná o hmotné, nikoliv písemné prameny.
Archeologie patří k těm několika málo vědním disciplínám, které jsou schopné interpretovat minulost lidstva z doby před používáním písma, ale pomáhá také při porozumění mladším společnostem. Cílem je poznat minulé události lidských komunit a strukturu jejich chování - kulturu. Kromě archeologie se podobným úkolům věnují i jiné vědní obory, zejména kulturní a sociální antropologie, paleoantropologie či fyzická antropologie. Mezi další disciplíny pomáhající archeologii patří archeobotanika, archeozoologie, paleoekologie a historická ekologie, geologie, historiografie, historická geografie a další.
Samotná archeologie se dělí na množství podoborů, definovaných buď obdobím nebo určitým tématem, kterému se ten či onen podobor věnuje, např.: pravěká archeologie, klasická archeologie, středověká archeologie, církevní archeologie, archeologie krajiny a podobně. Další odvětví, jako např. experimentální archeologie nebo letecká archeologie, využívají navíc některé specifické přístupy.
Dějiny bádání
[editovat | editovat zdroj]Archeologie je poměrně mladým vědním oborem, který má své počátky až v 18. a 19. století. Navazuje však na mnohem starší tradici sběru starožitností, která byla rozvíjena již v období renesance. Zámožní mecenáši, mezi něž patřil i císař Rudolf II., vytvářeli ze zajímavých předmětů celé kabinety kuriozit. Ojediněle byly také zaznamenávány první popisy pozůstatků antických staveb a měst nebo nepřehlédnutelných pravěkých megalitů. V Anglii a Walesu působil v této době John Leland, zatímco některá česká hradiště popsal Václav Hájek z Libočan.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2e/Stonehenge_-_Wiltonia_sive_Comitatus_Wiltoniensis%3B_Anglice_Wilshire_%28Atlas_van_Loon%29.jpg/220px-Stonehenge_-_Wiltonia_sive_Comitatus_Wiltoniensis%3B_Anglice_Wilshire_%28Atlas_van_Loon%29.jpg)
První kroky k systematickému poznávání minulosti vědeckou cestou byly učiněny v době osvícenství v 18. století. Nálezy přestaly být vnímány jako pouhé kuriozity a začaly být spojovány se skutečnou historií. V tomto období také byly prováděny první vykopávky, stále především na výrazných monumentech, jako je např. Stonehenge nebo Pompeje. Množství památek v jižní Anglii prozkoumal a zaznamenal na konci 17. století John Aubrey. Antickým památkám se v první polovině 18. století systematicky věnoval Johann Joachim Winckelmann.
Za zakladatele české archeologie může být považován Karel Josef Biener z Bienbergu, který kromě provádění výzkumů v okolí Hradce Králové také koncem 18. století vydal první katalog pravěkých nálezů v Čechách. Významným představitelem osvícenského období archeologie je rovněž Josef Dobrovský, který poprvé označil archeologické památky jako plnohodnotný pramen k poznání minulosti. Velký zájem o archeologii vyvolal objev Podmokelského pokladu v roce 1771.
Rozvoj archeologie v 19. století byl v českých zemích podpořen národním obrozením. Podobně jako v ostatních evropských zemích přispívala archeologie k hledání původu vlastního národa a k prokazování jeho dlouhé a bohaté tradice. Byla to doba romantického nazírání na minulost i doba vzniku prvních muzeí (Národní muzeum v Praze bylo založeno roku 1818). Archeologie hledala odpovědi na otázky, kladené historiky a nálezy byly spojovány s etniky, známými z písemných pramenů (ve střední Evropě se Slovany, Germány či Kelty). Mezi představitele romantické archeologie patří Matyáš Kalina z Jäthensteinu, autor nejstarší archeologické mapy Čech, dále správce první archeologické sbírky Národního muzea Josef Vojtěch Hellich nebo jeden z prvních profesionálních archeologů na světě a současně od roku 1850 první profesor archeologie na Karlově univerzitě Jan Erazim Vocel. Ten se také v roce 1854 zasadil o založení nejstaršího českého odborného časopisu, který pod názvem Památky archeologické vychází dodnes.
Závěr 19. století v Čechách poznamenal spor archeologie muzejní a univerzitní. Představitelem Národního muzea byl v té době Josef Ladislav Píč, který prováděl množství výzkumů především ve středních Čechách a který díky nim vybudoval rozsáhlou archeologickou sbírku. Jeho odpůrcem byl univerzitní profesor a zakladatel Archeologického ústavu Lubor Niederle. Na Moravě v této době působil Jindřich Wankel (vedl výzkumy v Býčí skále a v Předmostí u Přerova), na počátku 20. století pak Jaroslav Palliardi.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d9/Beakerculture.jpg/181px-Beakerculture.jpg)
Na konci 19. století se začaly i v archeologii prosazovat myšlenky o evoluci, které roku 1859 publikoval Charles Darwin. Tato evolucionistická archeologie, která přinesla první členění pravěku na různá období, se však v českých zemích příliš neprosadila. Přesto byla přijata třídobá periodizace pravěku, kterou rozpracoval dánský archeolog Christian Thomsen a postupně také využití stratigrafie pro dataci nálezů.
Na počátku 20. století však již pomalu pronikaly myšlenky kulturně-historické archeologie, které pak tomuto oboru dominovaly nejméně do 60. - 70. let, ale mnohdy i déle. V této době byly rozpracovány teorie o původu početných archeologických kultur, o migracích a míšení etnik i o šíření nejrůznějších předmětů, znalostí a dovedností. Zejména před druhou světovou válkou byly tyto myšlenky často i silně ovlivněny nacionalismem. Ze zahraničních badatelů jsou typickými představiteli tohoto pojetí Gustaf Kossinna, Gordon Childe nebo Józef Kostrzewski.
V českých zemích během první poloviny 20. století prudce klesá podíl amatérských archeologů a vývoj oboru přechází do rukou profesionálů. S rostoucím počtem výzkumů se také zdokonaluje způsob jejich provádění a dokumentace. Mezi vedoucí představitele meziválečné a poválečné archeologie patří v Čechách Jan Filip, Jiří Neustupný, Jaroslav Böhm, Bedřich Dubský nebo Albín Stocký.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/30/Grezac.jpg/220px-Grezac.jpg)
V druhé polovině 20. století se počet archeologů zvyšuje. Bádání se kromě pravěku rozšiřuje také na období středověku a v závěru století i na etapu novověkou. Do Československa jen obtížně pronikají nové myšlenky procesuální archeologie, které prosazují Lewis Binford, David L. Clarke i Colin Renfrew. Ti postupně upouští od studia migrací a míšení jednotlivých kultur a soustředí se spíše na přírodní prostředí a společenské vztahy v minulosti. Z českých badatelů se tomuto pojetí přiblížili Bohumil Soudský, Evžen Neustupný nebo Jan Rulf. V souvislosti s výzkumem přírodních podmínek se v archeologii uplatnily přírodovědné metody, které umožnily životní prostředí studovat - např. paleoklimatologie, palynologie, dendrochronologie nebo radiokarbonové datování. Vznikl obor environmentální archeologie, studující vztah člověka a přírodního prostředí. Další nové přístupy byly umožněny technologickým rozvojem. Díky tomu mohlo dojít k širší aplikaci letecké archeologie, satelitních snímků, geografických informačních systémů nebo studia DNA. Mnohem většího využití se také dostalo nedestruktivním metodám výzkumu.
Archeologické prameny
[editovat | editovat zdroj]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/17/Archaeological_site_Epse-Noord.jpg/220px-Archaeological_site_Epse-Noord.jpg)
Mezi archeologické prameny patří všechny hmotné předměty, které nesou nepsanou informaci o lidském světě v minulosti. Písemnými a obrazovými prameny se zabývá historiografie a ikonografie, doklady o minulosti z doby před vznikem člověka studuje paleontologie a geologie, lidským ostatkům se věnuje antropologie. Pro poznání minulosti je však vhodné poznatky různých vědních oborů kombinovat. Archeologické prameny se nachází zpravidla v zemi, mohou však být zachyceny i přímo na povrchu nebo pod vodou.[1]
Předměty, které člověk záměrně vytvořil, se nazývají artefakty. Jedná se například o nádoby, oděv nebo dům. Předměty, které vznikly bez záměrného působení člověka jako vedlejší produkt jeho činnosti, jsou ekofakty. Patří mezi ně například uhlíky z vyhaslého ohniště, vyšlechtěná hospodářská zvířata i současná podoba lidského těla. Kromě artefaktů a ekofaktů studují archeologové i přírodní prameny, které člověk nevytvořil ani neovlivnil, ale mohou vypovídat o životě v minulosti.[2][3] Např. pylová zrna nebo jezerní sedimenty lze využít k rekonstrukci minulého životního prostředí. Takové prameny přináší historická klimatologie, geologie, hydrologie či pedologie.
Archeologické prameny však prochází různými transformacemi a kvůli tomu se mění jejich kvalita i kvantita. Množství informací, které lze pozorovat v živé kultuře (například při etnografickém výzkumu), je v archeologických pramenech nenávratně ztraceno a badatelé na ně usuzují pouze nepřímo. Využívají přitom určité postupy, které vliv transformací minimalizují a které se společně nazývají archeologická metoda.[2][4]
Archeologické prameny se většinou nacházejí značně porušené, ve zlomcích a mnohdy i na jiném místě než na jakém byly původně používány. Mnohé prameny také téměř beze zbytku zanikají. Zatímco kamenné nástroje nebo keramické střepy se mohou dochovat prakticky nepoškozené, předměty z organických materiálů - dřeva, kůže či tkaniny - se při archeologických výzkumech nalézají jen vzácně.[2][3][4]
Datování archeologických pramenů
[editovat | editovat zdroj]Archeologie využívá větší množství metod, které umožňují archeologické nálezy datovat. Tyto metody lze rozděllit na relativní a absolutní. Zatímco relativní metody dokáží pouze rozlišit, co je starší a co mladší, absolutní metody datování umožňují určit přesné časové období, z nějž archeologický pramen pochází (tisíciletí, století, rok).
Jedním ze základů relativního datování v archeologii je stratigrafie, která studuje vztahy mezi jednotlivými vrstvami archeologických uloženin a určuje, které jsou starší a které mladší. Druhým pilířem relativního datování je typologie, sledující vývoj vzhledu artefaktů v čase.[5]
Metody absolutního datování zahrnují celou škálu přístupů, využívajících moderní přírodovědné poznatky. Jednotlivé metody mají odlišnou přesnost i dosah (některé lze uplatnit jen pro stovky let staré nálezy, zatímco jiné dokáží datovat i miliony let staré artefakty). Mezi nejužívanější metody patří radiokarbonové datování, luminiscenční metody a dendrochronologie.[5]
V počátcích archeologie, kdy neexistovaly jiné možnosti datování, se odborníci opírali především o typologii. Záhy začaly výsledky své práce ověřovat pomocí stratigrafie. Teprve v druhé polovině 20. století bylo možné poznatky relativních metod možné ověřit absolutním datováním. Přesto relativní datování stále neztrácí na významu a využívá i moderních matematických přístupů.[6]
Metody výzkumu
[editovat | editovat zdroj]Archeologie se snaží zakládat svá tvrzení na základě tzv. archeologických pramenů. Pro jejich získávání se většinou volí postup destruktivního archeologického výzkumu, tj. ohledání místa, provedení archeologických vykopávek, deskripce nálezových okolností a nálezů (obecně analýza), syntéza a následné vyvození závěru (interpretace). Terénní dokumentace a výsledky laboratorní analýzy tvoří velmi podstatnou součást archeologické dokumentace.
Dalším přístupem je tzv. nedestruktivní archeologie, kdy zpravidla nedochází k jakémukoli (nebo jen minimálnímu) porušení terénu a archeologických situací. Využívá se například leteckého snímkování při hledání člověkem ovlivněného reliéfu krajiny, nebo specializovaných detektorů pro zjištění fyzikálních či chemických anomálií dané lokality. Nedestruktivní archeologie se také dá využít v místech, kde není možné z jakýchkoli důvodů provést destruktivní archeologický výzkum.
Oba tyto dva způsoby archeologického výzkumu se navzájem doplňují, každý přináší jiný a v jistých směrech jinak omezený druh informací.
Právní úprava archeologie
[editovat | editovat zdroj]České právo
[editovat | editovat zdroj]Pro archeologii v Česku jsou klíčové tři právní normy:
- Zákon č. 20/1987 Sb., o státní památkové péči (tzv. Památkový zákon; zejména § 21–24)
- Zákon č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (tzv. stavební zákon; zejména § 18 a § 176)
- Úmluva o ochraně kulturního dědictví Evropy (tzv. Maltská konvence)
Podle této současné právní úpravy smí archeologické výzkumy na území Česka provádět pouze Archeologický ústav Akademie věd České republiky (v Praze nebo v Brně) a oprávněné organizace (muzea, ústavy památkové péče, univerzity, soukromoprávní organizace), které mají k této činnosti povolení od Ministerstva kultury ČR a dohodu s Akademií věd ČR. Pouze tyto organizace mohou také provádět vyhledávání archeologických movitých památek pomocí detektorů kovů, jiných detekčních přístrojů a metod. Ostatní fyzické a právnické osoby, zájmová sdružení a jiné skupiny terénní archeologický výzkum provozovat nemohou, včetně detekční činnosti, sledující výskyt kovových předmětů na území s archeologickými nálezy; pokud tak činí, je jejich činnost nelegální a může být potrestána pokutou až ve výši 4 miliony Kč.[7] Výjimkou jsou zcela nedestruktivní přístupy jako letecké snímkování či povrchový průzkum.
Kdokoliv, kdo náhodně zachytí archeologický nález mimo archeologický výzkum, jej musí neprodleně ohlásit Archeologickému ústavu nebo nejbližšímu muzeu. Nález a jeho bezprostřední okolí pak musí ponechat beze změn až do příchodu odborníka. Jakákoliv stavební činnost v Česku je zatížena povinností umožnit archeologický výzkum na dotčené ploše, pokud se jedná o území s archeologickými nálezy. Stavebníci přitom musí Archeologickému ústavu oznamovat budoucí stavbu již v době její přípravy. Je-li stavebníkem právnická nebo podnikající fyzická osoba, hradí od roku 1992 náklady záchranného archeologického výzkumu.[8] V případě soukromé stavební činnosti fyzických osob (např. stavba vlastního rodinného domu) hradí náklady organizace, provádějící archeologický výzkum.[7]
Mezinárodní právo
[editovat | editovat zdroj]Ke sjednocení standardů evropské archeologie byla vytvořena Úmluva o ochraně kulturního dědictví Evropy. Jednotlivé státy, které k této dohodě přistoupily, se zavázaly chránit archeologické památky, vytvářet podmínky pro jejich ochranu a upřednostňovat nedestruktivní výzkumné postupy.[9] Maltská konvence je v případě kolize nadřazena právním úpravám jednotlivých států. Úmluva byla uzavřena ve Vallettě, 16. ledna 1992, pro Českou republiku vstoupila v platnost dne 23. září 2000.[10]
Etika archeologie
[editovat | editovat zdroj]V archeologii vyvstává řada etických otázek jako je problém vlastnictví nalezených předmětů, možnost zásahu do kontextu, ve kterém jsou předměty uloženy, možnost zásahů do prostředí a možnost interpretace archeologických nálezů, které zejména pro prehistorii tvoří hlavní oporu poznání. Ne vždy je proto jasné, jestli dochované kovové, keramické nebo jiné předměty vykreslují dobře celý obraz doby.
Jednou z významných zásad je fakt, že archeologové nejsou majiteli archeologického dědictví, nýbrž jeho správci. V souladu s tímto předpokladem pak musí s archeologickým dědictvím nakládat a zajistit jeho ochranu i prezentaci tak, aby se vynaložené veřejné prostředky veřejnosti přiměřeným způsobem vracely (pořádání výstav, přednášek, příprava populárních publikaci, televizních a rozhlasových pořadů, apod.)
V 21. století převažuje snaha o omezení terénních zásahů na nezbytné minimum. Většina archeologických výzkumů proto upřednostňuje nedestruktivní metody a k rozsáhlejším odkryvům obvykle ochází jen v případě ohrožení památek stavební činností. Archeologické výzkumy také musí být prováděny jako nezisková činnost[11] a nepřípustné je rovněž obchodování s archeologickými nálezy.[12]
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Související články
[editovat | editovat zdroj]- Archeogenetika
- Archaeology Data Service
- Environmentální archeologie
- Genderová archeologie
- Archeologický informační systém ČR
Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ KUNA, Martin, et al. Archeologie pravěkých Čech 1. Pravěký svět a jeho poznání. Praha: Archeologický ústav AV ČR, 2007. ISBN 978-80-86124-75-9. Kapitola 1, s. 11–15.
- ↑ a b c NEUSTUPNÝ, Evžen. Metoda archeologie. Plzeň: Aleš Čeněk, 2007. 206 s. ISBN 978-80-7380-075-8.
- ↑ a b NEUSTUPNÝ, Evžen. Teorie archeologie. 1. vyd. Plzeň: Aleš Čeněk, 2010. 319 s. ISBN 978-80-7380-244-8.
- ↑ a b KUNA, Martin, et al. Archeologie pravěkých Čech 1. Pravěký svět a jeho poznání. 1. vyd. Praha: Archeologický ústav AV ČR, 2007. ISBN 978-80-86124-75-9. S. 15–18.
- ↑ a b KUNA, Martin, et al. Archeologie pravěkých Čech 1. Pravěký svět a jeho poznání. Praha: Archeologický ústav AV ČR, 2007. ISBN 978-80-86124-75-9. S. 102–103.
- ↑ RENFREW, Colin; BAHN, Paul. Archaeology: Theories, Methods and Practice. 2. vyd. Londýn: Thames & Hudson, 1998. ISBN 0-500-27867-9. S. 114–118.
- ↑ a b [email protected], AION CS-. 20/1987 Sb. Zákon o státní památkové péči. Zákony pro lidi [online]. [cit. 2022-07-08]. Dostupné online.
- ↑ BUREŠ, Michal. Management archeologického dědictví. 1. vyd. Plzeň: Západočeská univerzita v Plzni, 2014. ISBN 978-80-261-0378-3. S. 16.
- ↑ [email protected], AION CS-. 99/2000 Sb. m. s. Úmluva o ochraně archeologického dědictví Evropy. Zákony pro lidi [online]. [cit. 2022-07-09]. Dostupné online.
- ↑ Full list. Treaty Office [online]. [cit. 2022-07-09]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ BUREŠ, Michal. Management archeologického dědictví. 1. vyd. Plzeň: Západočeská univerzita v Plzni, 2014. ISBN 978-80-261-0378-3. S. 18.
- ↑ Archeologie pravěkých Čech. 1, Pravěký svět a jeho poznání. Praha: Archeologický ústav AV ČR 163 s. ISBN 978-80-86124-75-9, ISBN 80-86124-75-4. S. 133.
Literatura
[editovat | editovat zdroj]- BUREŠ, Michal. Management archeologického dědictví. 1. vyd. Plzeň: Západočeská univerzita v Plzni, 2014. ISBN 978-80-261-0378-3. Kapitola 3, s. 15–37.
- KUNA, Martin, et al. Archeologie pravěkých Čech 1. Pravěký svět a jeho poznání. Praha: Archeologický ústav AV ČR, 2007. ISBN 978-80-86124-75-9. Kapitola 5, s. 128–130.
Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Galerie archeologie na Wikimedia Commons
Obrázky, zvuky či videa k tématu archeologie na Wikimedia Commons
Slovníkové heslo archeologie ve Wikislovníku
- Archeologický ústav Praha
- Archeologický ústav Brno
- Cesty archeologie, webový portál plný archeologického dobrodružství
- http://archeologienadosah.cz Archeologie na dosah
- http://www.archeologicke.misto.cz/ Archeologické místo
- Centrum pro vzdělávání v moderních metodách archeologické praxe Archivováno 10. 9. 2011 na Wayback Machine.
- Aktuální rozhovory o archeologii v rozhlasovém magazínu Planetárium
- Seznam organizací oprávněných k provádění archeologických výzkumů na území Čech Archivováno 12. 5. 2014 na Wayback Machine.
- Seznam organizací oprávněných k provádění archeologických výzkumů na území Moravy a českého Slezska
- Pořad Českého rozhlasu Plus Lovci zapomenutých pokladů, obsahuje řadu informací o detektoringu a o kontroverzních archeologických objevech za pomoci detektorů kovů.